Szalai Pál: Csoóri és a mocsár
„Csehnek lenni a Monarchiában általában azt jelentette, hogy aulikusnak lenni a Habsburgokkal.
Magyarnak lenni: épp az ellenkezőjét jelentette ennek.
„Csehnek lenni a Monarchiában általában azt jelentette, hogy aulikusnak lenni a Habsburgokkal.
Magyarnak lenni: épp az ellenkezőjét jelentette ennek.
Tisztelt Szerkesztőség!
Papp László Tamás a Beszélő 2001/3. számában Tóth Gy. László jobboldali szellemiségű citátumgyűjteményét bírálva azt a megjegyzést ejti rólam, hogy „az SZDSZ-ből kegyeletsértő magatartása okán kizárt, jelenleg a Munkáspárt holdudvarához tartozó” személy vagyok. Papp L. T. írásának logikája szerint tehát a jobboldal alaptalanul támadja a balliberális erőket, amikor az én egyes kijelentéseimet idézi, hiszen én sem balliberális, sem SZDSZ-tag nem vagyok.
Azt, aki – többek között – ezeket a jelentéseket (is) írta, 37 éven át legjobb barátomnak, sokáig erkölcsi és intellektuális példaképemnek tartottam. Igaz: barátságunk ritkán terjedt ki magánéleti beszélgetésekre, annál inkább közügyekre és elméleti kérdésekre. Zuglóban közös iskolába, de nem közös osztályba jártunk 1950–54-ben. A tanulók jelentős része a kerület fehérreakciós, sőt: sok esetben fasizáló kispolgárságából érkezett, a rendszer erre csapta rá a sztálinista „fedőt”.
Tagadhatatlan tény, hogy az 1989 utáni átalakulásban nem került sor igazságtételre. Az 1947–63 között elkövetett bűnök miatt a diktatúra egyetlen tisztségviselőjét sem vonták felelősségre. Ez baj. A jobboldal ezt ki is használja, és miközben bután üvöltözik a kormányzat „liberálbolsevizmusa” ellen, arra joggal mutat rá, hogy itt a bűnök – szemben a nácizmus és a nyilasság bűneivel – büntetlenek maradtak.
De jogos hiányérzetünk és erkölcsi aggályaink mellett próbáljuk elképzelni: mi lenne, ha Biszku Bélának hívnák a magyar hadsereg főparancsnokát!
Tudta, hogy sajnálnia kellene az apját. Hiszen nehezen lélegzett, egyre feltűnőbben hullott a haja. Ha nem a munkájáról beszélt, panaszkodott. Hogy a kertből elkóborolnak a macskák. Minden macska otthagyja. És a virágokat is mindenféle titokzatos betegség pusztítja. Rettenetes augusztusi melegben ültek a padon. Az asztal eléggé rozzant volt, az apja ritkán dolgozott a maga számára.
De mindig ugyanaz jutott az eszébe, és dührohamokat kapott.
Aztán a munkájáról kérdezte az apját. Kinek csinálja azt a szekrényt (bár előre tudta a választ).
– A linzi Grün rabbinak.
Szomorú, hogy ma már Solt Ottiliának is azt kell megállapítania, amiről én két éve ordítozok. Magyarország egy új „keresztény-nemzeti” ellenforradalom országa lett. Minderre azt szokás mondani, hogy „átestünk a ló túlsó oldalára”. Erről azonban szó sincs. A lónak ugyanazon az oldalán vagyunk, csak más színű a ló: fehér. (Ki vonul majd be rajta, hogy megbüntesse a liberál-kozmopolita-bolsevista Budapestet, egyelőre nem tudom. Esetleg ráfér a Torgyán–Csurka–Raffay-hármas.) Megint elvesztettünk egy forradalmat, ezúttal anélkül, hogy egyáltalán kitört volna.
Néhány – de különösen egy – pontban vitába kell szállnom azzal a jellemzéssel, melyet Krassó György személyéről és nézeteiről a „Beszélő” február 16-i száma adott.
Krassó Györggyel jó barátságban voltunk Nagy-Britanniába való távozása előtt. Visszatérte után már alig találkoztunk. Hívott ugyan, hogy vegyek részt a Magyar Október Párt tevékenységében, annak módszereivel és propagandájával azonban semmiképpen sem tudtam egyetérteni.
Nézeteink, ízlésünk sokban igen alapvetően különbözött.
Magyarország lelki alkata kiegyensúlyozatlan – nem az első vagyok, aki ezt megállapítom. Hosszú időkön át hasra vágódik a legkomiszabb politikai elnyomás előtt is, mi több; még népszerű is előtte az elnyomás, legalábbis, ha az nem lép fel valamiféle ideológiával, és nem kíván alattvalóitól áldozatokat és torz „felelősséget” . Ha azután kibillen ebből az állapotból, akkor elveszti realitásérzékét, és az adott körülmények között megvalósíthatatlan követelményekkel lép fel.
1.
Csoóri kiindulópontjával magam is egyetértek. 1848–49-ben az európai haladás eszményeit Magyarország képviselte, és – ha a magyar kormányzat sokáig nem is mutatott kellő megértést a nemzetiségek törekvései iránt – ezek akkor a rossz oldalra, a neoabszolutizmus oldalára álltak.
2.
Nem baj, hogy Csoóri rámutat: a kiegyezéses idők magyar nemzetiségi politikája sem volt csak elnyomás. Ezt Szőts Géza nála alaposabban fejtette ki a Román Kommunista Párt Központi Bizottságához intézett beadványában (Beszélő 13–14).
Böhm Vilmos visszaemlékezéseiben („Az 1947. évi választások”, Beszélő 15.) egyetlen vitatható pontot látok: a választásokon fellépő ellenzéki pártok jellemzését. A Pfeiffer-féle Magyar Függetlenségi Pártról azt mondja Böhm, hogy „fasiszta jellegű programmal állott a választók elé”, a Barankovics-féle Demokrata Néppártról pedig, hogy „katolikus-klerikális jellegű..., irányítója a püspöki kar”.
Teljességgel megértem Böhmnek, a magyar szocialista mozgalom e nagy alakjának még az elfogultságait is, de azonosítani nem tudom magamat velük.
Beszélő-beszélgetés Ujlaky Andrással az Esélyt a Hátrányos Helyzetű Gyerekeknek Alapítvány (CFCF) elnökével
Egyike voltál azoknak, akik Magyarországra hazatérve roma, esélyegyenlőségi ügyekkel kezdtek foglalkozni, és ráadásul kapcsolatrendszerük révén ehhez még számottevő anyagi forrásokat is tudtak mozgósítani. Mi indított téged arra, hogy a magyarországi közéletnek ebbe a részébe vesd bele magad valamikor az ezredforduló idején?
A FORRADALOM ELSŐ NAPJAI
A „kieg” ostroma
1956. október 23-án, a késő esti órákban, amikor a sztálinista hatalmat végleg megelégelő tüntetők fegyvereket szerezve felkelőkké lényegültek át, ostromolni kezdték az ÁVH-val megerősített Rádió székházát, és ideiglenesen megszálltak több más fontos középületet. Fegyvereik azonban alig voltak, ezért a spontán összeállt osztagok teherautókkal látogatták meg a katonai, rendőrségi, ipari objektumokat. Hamarosan eljutottak az ország legnagyobb gyárához, a Csepel Művekhez is, ahol megszakították az éjszakai műszakot. A gyár vezetőit berendelték, a dolgozók közül sem mindenki csatlakozott a forradalmárokhoz. „Figyelmeztető jelenség volt az, hogy a munkások nagy többsége passzívan szemlélte az eseményeket, és még fenyegető helyzetben sem segítettek. Lényegében kívülállóként viselkedtek” – írta egy kádárista szerző.
Friss hozzászólások
6 év 4 hét
8 év 29 hét
8 év 33 hét
8 év 33 hét
8 év 34 hét
8 év 35 hét
8 év 35 hét
8 év 37 hét
8 év 38 hét
8 év 38 hét